М. Николски
Жанъ Батистъ Люли

Превод от неизвестен език: Н. Николаев, —

chitanka.info

I. Мъничкиятъ цигуларь

Въ една прекрасна майска утрина презъ 1646 год. предъ великолѣпната гостинница „Санто-Спирито“, въ Флоренция, се спрѣ карета съ герба на херцогъ Гиза; следъ нея препускаха на коне пажоветѣ и лакеитѣ.

— Пазете се! Пазете се! — се чуваше отъ вси страни, и ударитѣ на бича разгониха притеклитѣ се зѣпачи.

— Пригответе стаи за негова свѣтлость — херцогъ Гизъ! — викаха лакеитѣ.

— По-скоро пригответе вечерята! — се разпореждаха пажоветѣ, които тичаха по кухнята и изъ стаитѣ.

Въ това време виновникътъ на всичкия този шумъ важно и спокойно излѣзе отъ каретата.

— Сега всичко ще бѫде готово. — думаше домакинята, като не се помнѣше отъ радость, че дочаква такъвъ важенъ гостъ. — Благоволете да влѣзете, ваша свѣтлость, — казваше тя, като се кланяше низко и се приближаваше до велможата.

— За насъ е голѣма честь, благодаримъ покорно, че ваша свѣтлость удостоихте нашата гостинница съ посещението си, — кланяше се доземя домакинътъ, който бѣ снелъ бѣлия си книженъ калпакъ.

Като виждаха тоя необикновенъ приемъ, готвачитѣ седѣха зѣпнали и гледаха въ прозорцитѣ, но слугитѣ на Гиза бѫрже ги пратиха по мѣстата имъ.

Херцогъ Гизъ, като вдигна гордо русокосата си глава и като хвърли бѣгълъ погледъ на окрѫжаващата го тълпа, сякашъ, не забелязваше смущението и шума, които причини съ своето идване. По хубавитѣ му устни играеше презрителна усмивка.

Слънцето захождаше; горещината се замѣни съ прохладенъ вѣтъръ, който разнасяше надалечъ благоуханията на градинскитѣ цвѣтя. Вечерьта бѣше тъй хубава, че не ти се седѣше въ стаята.

— Азъ ще остана тукъ, доде се приготви вечерята, — каза херцогътъ и, като видѣ каменната пейка подъ двата реда колони, седна на нея.

Малко по-малко слугитѣ навлѣзоха въ гостинницата; всѣки се залови за своята работа, и херцогътъ остана, както смѣташе, самъ.

Като гледаше наоколо, дето всичко тъмнѣеше и малко по-малко се сливаше въ едно, той се замисли. Мислитѣ му го отнесоха надалечъ. Той току-що бѣ се върналъ отъ Римъ, дето бѣше ходилъ, за да се разведе съ жена си, смѣтайки да се жени за друга.

Нѣкакви тихи звукове го извадиха отъ толкозъ сладкитѣ мечтания.

Приятно поразенъ отъ тѣхъ, херцогътъ взе съ любопитство да се огледва.

Скоро той съзре едно момче, което седѣше на по-долното стѫпало на стълбата и тихичко свирѣше на цигулка, и то тъй майсторски, че кой да е музикантъ би му позавидѣлъ.

Като забележи, че го слушатъ, момчето стана и взе да свири съ въодушевение.

— Какво свиришъ? — попита го херцогътъ.

— Каквото ми дойде на умъ.

— Кой те е училъ на музика?

— Баща ми, до де бѣше живъ.

— А после?

— Никой.

— Откога е умрѣлъ татко ти?

— Вече три години.

— А какъ се препитава майка ти?

— И тя умрѣ скоро следъ баща ми.

— Тогава ти при кого живѣешъ?

— Азъ съмъ самъ.

— А съ какво живѣешъ?

— Свиря по улицитѣ на цигулка, и слугитѣ на богатитѣ семейства понѣкога ме хранятъ, а на гладния и туй стига; днесъ за пръвъ пѫть свиря тукъ, но си свирѣхъ за себе си, ала, като ме съгледахте, туй ме ободри, и азъ засвирихъ по-високо.

— И много хубаво свирѝ, — продължи херцогътъ, трогнатъ отъ отговоритѣ на момчето. — На колко си години?

— Не зная.

— Какъ? Не знаешъ, кога си се родилъ?

— Не, туй зная; майка ми често е казвала, че съмъ се родилъ презъ 1633 год.

— Значи, ти си на тринадесеть години?

— Може би; азъ повече отъ петь не зная да смѣтамъ.

— Жално; да бѫдѣше това момче въ Парижъ, то би отишло далечъ, — каза съ половинъ гласъ херцогътъ.

Момчето чу тия думи и взе да мисли, какво тѣ значатъ, и защо би отишълъ далечъ, ако идѣше въ Парижъ.

Тукъ дойдоха да обадятъ, че обѣдътъ е готовъ и, като бръкна въ джоба си, херцогътъ извади една златна монета и я хвърли на момчето.

Като я пое, момчето се спре замислено.

— Сигурно, той е сбъркалъ! — помисли момчето: — ще ида да му кажа.

То се спусна въ гостинницата, безъ да му мисли, какво прави.

II. Златната монета

Момчето не знаеше, какъ да отиде до велможата и що да му каже, но все пакъ то вървѣше напредъ, като се провираше презъ коридоритѣ и кухнитѣ.

Стигна го единъ слуга, който носѣше ястие и, като го взе за единъ отъ слугитѣ, предаде му ястието, метна му презъ рамо една кърпа и бърже се върна въ кухнята.

Момчето, като че цѣлъ животъ бѣше слугувало, лесно се промъкна въ стаята съ блюдото въ рѫка, предаде го на другия слуга, а самъ взе да търси херцога.

Като го видѣ, той падна духомъ:        херцогътъ не бѣше вече онзи ласкавъ и привѣтливъ непознатъ, а гордъ и недостѫпенъ велможа.

— Може би, той самъ ще ме забележи и ще заговори съ мене, — утѣшаваше се момчето, — тогава ще му върна златната монета.

Като застана задъ стола на херцога, момчето взе да му услужва, както единъ опитенъ лакей умѣе да прави това, но херцогътъ не го забелязваше. Вечерята се свърши, забързаха да вървятъ, а бедното момче не намѣри време да върне на херцога златната монета.

Въ отчаянието си то се завтече при единъ отъ слугитѣ.

— Извинете, моля, — начена то смутено, но азъ трѣбва да поговоря съ вашия господарь, преди да си замине…

— Вижъ какво си намислилъ! Скоро да си идешъ отъ тукъ! — съ презрение отговори слугата, като вдигна рѫка да го удари.

— Можешъ и да ме ударишъ, само ми дай възможность да поговоря съ господаря ти; удари де, — настояваше момчето, — не бой се, нѣма да ти отвръщамъ.

— И тазъ хубава!

— Не се безпокой, да би желалъ, азъ би могълъ, ако не тъй, то инакъ, — момчето му подложи крака си, — и ти би падналъ на очитѣ си.

Слугата не можеше да удържи смѣха си.

— Е, кажи, защо ти е херцога?

— Да ти кажа. Азъ си свирѣхъ на цигулката, а херцогътъ ме слушаше, сетне ме похвали, а, преди да си отиде, извади изъ джеба си една монета и ми я хвърли. Когато я поехъ, видѣхъ, че е златна.

— Е?

— Искамъ да я върна на херцога.

— Какъ да я върнешъ?

— Да, ще му я върна, защото херцогътъ, навѣрно, е несъгледалъ; мигаръ даватъ за такова нѣщо златна монета?

— Ехъ, че си глупавъ италиянецъ! — каза слугата, като махна рѫка и отмина.

— Глупавъ! глупавъ! Не, не глупавъ. Ако херцогътъ, като ми я дадѣше, кажеше: „На, Батисте, тази златна монета, то азъ, разбира се, щѣхъ да я приема, но той нито я погледна, просто я хвърли и, навѣрно, по погрѣшка; а азъ не ща, херцогътъ, като се върне въ Парижъ и си преброи паритѣ, да ме смѣтне безчестенъ човѣкъ. Не, азъ това не приемамъ!“

Настѫпи нощь тъмна, безлунна.

Всички се бѣха разтичали и се готвѣха да тръгнатъ съ факелна свѣтлина.

Слугитѣ, пажоветѣ, всички бѣха на конетѣ си, херцогътъ бавно се качи въ колата си, раздаде се шумътъ на бича, и колата, като се помѣсти тихо, тръгна напредъ.

Бедното момче, като не знаеше, какво да прави, качи се отзадъ на колата и, отъ никого незабелязано, замина съ другитѣ.

III. Напуснатата цигулка

Люли постѫпи тъй необмислено, че отначало и не разбираше всичката си глупость. Нему бѣше драго да седи отзадъ колата, която теглѣха шесть яки коне, ако и да бѣ длъженъ да се държи презъ всичкото време за подложката на колата да не падне.

Като измина тъй нѣколко време, Люли се размисли и си спомни, какво съкровище остави въ Флоренция. Като сираче, той нѣмаше ни баща, ни майка, ни роднини, ни приятели, при все това скръбьта му бѣше тъй голѣма, че той заплака.

— Какво направихъ! Какво направихъ! — въздишаше той: — Бедната ми цигулка! Какво ще стане тя безъ мене. Азъ я хвърлихъ на стълбата на гостинницата, може нѣкой да я настѫпи и да я счупи!… Безумецъ! Какъ можахъ да я забравя тамъ? О, да бѫдѣше тя при мене! Да предположимъ, че мога да си купя друга съ тая златна монета, но, първо тая монета не е моя, второ, новата цигулка нѣма да е, като другата.

Въ това време на колата се строши нѣщо, и момчето падна.

— Какво стана! — зачу се въ колата сънливиятъ гласъ на херцога.

— Ресората се счупи! — отговори единъ отъ слугитѣ му, — но ние сме близу до селото, и нѣкой може да иде съ конь за ковача.

— Хайде по-скоро! — гнѣвно отговори херцогътъ. Пратениятъ отиде. Между това Люли, като отскочи, взе да се оглежда и въпрѣки тъмнината, разбра, че мѣстностьта му е позната.

— Нищо, не сме изминали много пѫть, азъ все ще намѣря пѫтя за Флоренция. — утѣшаваше се момчето, безъ да смѣта, колко коне сѫ потрѣбни да се измине такъвъ пѫть въ шесть часа. — Сега е най-удобниятъ случай да заговоря съ херцога и да му върна златната монета, а сетне ще се върна назадъ и, може би, ще сваря цигулката си цѣла.

И Люли весело се приближи до колата, но тамъ глъчката и шумътъ го смутиха, херцогътъ мъмрѣше хората си, а тѣ хвърляха вината единъ на другъ.

Въ това време се показа отдалечъ свѣтлина и скоро пристигнаха нѣколко конници.

Като се надѣваха да си заминатъ скоро, всички се успокоиха, и Люли смѣтна за удобно да се приближи до херцога, който гледаше навънъ отъ колата, за да му върне, най-сетне, златната монета, която тъй тревожеше момчето.

Но едва се приближи и начена боязливо своята речь, херцогътъ му хвърли милостинята и каза на слугитѣ да прогонятъ просяка.

— Просякъ! — повтори Люли, — просякъ!

И съ тия думи той тръгна следъ колата, която, вече поправена, тихо продължаваше пѫтя си.

IV. Кошътъ съ кучето

Вече се развидѣляваше. Люли, като вървѣше следъ колата, видѣ, че отдолу подъ нея бѣше привързанъ кошъ. Колата се спрѣ. Люли загледа въ коша и, за свое очудване, видѣ, че вѫтре едно куче бѣ заспало. Въ първата минута му дойде на умъ да изхвърли кучето и да легне на негово мѣсто, но после му дожалѣ за животното.

— Не можемъ ли се събра двама? — помисли той, като влазяше въ коша и гледаше да се събере и той въ него. Кучето, като че го разбра и, като лижеше весело новия спѫтникъ, отстѫпи му мѣстото си, а само̀ се сгуши въ дъното на коша.

Колата отново тръгна.

— Не е ли чудно, — мислѣше Люли, — че азъ гледахъ да видя херцога, да му върна златната монета, а, вмѣсто това, той ме взема за просякъ и ми хвърли милостиня! Азъ нѣма да оставя туй така и ще гледамъ да се обясня. Не искамъ азъ, щото херцогътъ, като стигне въ Парижъ, да мисли лошо за мене! И, наистина, какво ще помислятъ, когато той каже: „Погрѣшно съмъ далъ златна монета на малкия Люли, дето свири на цигулка въ Флоренция, и какъвъ никаквикъ! — той не само не ми върна монетата, ами ме гони изъ пѫтя за милостиня“. Не, азъ нѣма да допусна това! Що би казалъ баща ми да знаеше, до какво е достигналъ синъ му?

Посрѣдъ тия размисли, Люли заспа и се събуди, когато бѣ се разсъмнало.

Колата стоеше на едно мѣсто; конетѣ нѣмаше; като погледна наоколо, той разбра, че праздната кола стои на двора.

— Сега работата е свършена, — реши той, — нѣма какво да се боя вече; ще ида и ще се обясня съ херцога. — И, като скочи отъ коша, Люли влѣзе въ кѫщата, дето така сѫщо забележи смущение и глъчка, както и попреди. Посрѣдъ слугитѣ той позна онзи сѫщия, който не щѣше да го пусне при херцога, преди да тръгне той отъ Флоренция.

V. Поправената грѣшка

— Ти отъ де си дошълъ? — извика зачудениятъ лакей.

— Васъ какво ви трѣба? Де е господарьтъ ви? Азъ трѣба да го видя.

— Гледай чудо! И, наистина, какъ попадна тукъ? Какъ стигна следъ насъ въ Туринъ?

— Сѫщо тъй, както и вие, съ тая само разлика, че вий яздѣхте на коне, като слуги, а азъ бѣхъ въ каретата.

Слугата се смути и взе да говори съ момчето по-вѣжливо.

— Херцогътъ е въ гостната стая, надѣсно, въ втория етажъ. Ако попита за закуската, кажете му, че ей сега ще бѫде готова.

Люли бърже се спусна по стълбата; презъ отворенитѣ врата той видѣ херцогъ Гиза, седналъ на писменната маса съ гръбъ къмъ вратата.

Момчето тихо се приближи до него, като държеше въ рѫка полученитѣ отъ него пари.

Като чу стѫпки, херцогътъ се обърна.

— Кой е тукъ? — попита той.

— Азъ съмъ, Батистъ Люли; снощи вий ми дадохте по погрѣшка златна монета, а презъ нощьта, като ме взехте за просякъ, хвърлихте ми сребърна монета; ето ги, азъ ви ги нося обратно, — като каза туй, Люли сложи паритѣ на масата.

— Снощи? — повтори зачуденъ херцогътъ. — Снощи азъ бѣхъ въ Флоренция и решително нищо не помня.

— Де ще помните вий всичко, но азъ ви помня; та ето паритѣ ви, а менъ дайте отъ тѣхъ, колкото обичате.

— Нищо не разбирамъ! — говорѣше херцогътъ, като се вгледваше въ лицето на детето, — азъ те виждамъ за пръвъ пѫть.

— Какъ? Вий не помните, че ви свирихъ снощи на цигулката си въ гостинницата „Санто Спирито?“

— Сега си спомнихъ! Но какво искашъ? Какъ си дошълъ тукъ?

— На кой въпросъ да ви отговоря? — попита момчето.

Херцогътъ се засмѣ.

— Разбира се, на първия.

— Що ми трѣба? Нищо ми не трѣба; искахъ само да върна паритѣ, що ми дадохте вчера въ Флоренция; азъ помислихъ, че сте погрѣшилъ; не може да бѫде да ми платите тъй много за свирнята! А, вмѣсто това, вий втори пѫтъ ми хвърлихте пари, като ме взехте за просякъ! И азъ не мога да ги приема, когато не съмъ просякъ. Азъ свиря на цигулка и съ това честно си изкарвамъ хлѣба.

— Колко добро момче си ти! — каза херцогътъ, като улови момчето за рѫка. — Е, сега кажи, какъ си дошелъ тука?

— Съ голѣма мѫка, — отговори момчето, — Отначалото ви потърсихъ тамъ, но не знаехъ, какъ да доближа, та бъркахъ и бъркахъ, докато най-сетне докараха колата ви. Какво трѣбаше да правя? Когато всички се намѣстиха, азъ се метнахъ на подложката и се крепихъ тамъ, додето се счупи колата ви… Когато тя се спрѣ, азъ пакъ се опитахъ да поговоря съ васъ и да се върна по-скоро въ Флоренция, дето си бѣхъ оставилъ едничкия имотъ; а вмѣсто това, вий не ми дадохте да издумамъ и ми хвърлихте милостиня, като ме нарекохте просякъ. Туй ме оскърби, азъ бѣхъ готовъ да ида на края на свѣта, само да обясня, че не съмъ просякъ. Но, тъй като на подложката не ми бѣше много леко, азъ влѣзохъ въ коша при вашето куче и стигнахъ съ васъ тука. Това е всичкото; сега, ако обичате, дайте ми нѣщо за свирнята; азъ бързамъ да се върна въ Флоренция.

— Какво си оставилъ тамъ, та тъй бързашъ?

— Цигулката си. Не ми се смѣйте; защото туй е всичкото ми богатство, друго нищо нѣмамъ. Азъ се боя да не сѫ я счупили, като ме нѣма.

— На̀, да си купишъ друга цигулка! — каза херцогътъ, като извади отъ джеба си нѣколко златни монети, — купи си нова, ако другата е счупена.

— Новата нѣма да бѫде, като онази!

— Какъ тъй?

— Разликата е голѣма!

— Какво момче си!

— Вий това не разбирате: вий имате толкозъ нѣща, че и да се изгубятъ едно-две отъ тѣхъ, надали ще и забележите, а азъ нѣмамъ нищо, освенъ цигулката си: Тя е моятъ приятель, азъ съмъ свикналъ съ нея; другата цигулка нѣма да бѫде това, каквото бѣше първата!

— Тогава, вземи тѣзи пари и тичай за цигулката си: може да си я намѣришъ.

— Всичкитѣ тия пари?…

— Да, всичкитѣ.

Люли не знаеше, какво да отговори отъ очудвание.

— Закуската е готова, — обади единъ отъ слугитѣ.

Херцогътъ стана, но, като дойде до вратата, обърна се и видѣ, че момчето гледа паритѣ замислено, и попита:

— Какво чакашъ? Имашъ още нѣщо да ме молишъ?

— Да, — отговори Люли. — менѣ не ми се ще да се раздѣля съ васъ!

— А цигулката?

— Какво да правя? Колкото и да ми е мѫчно за нея, ще се потрудя да я забравя.

— Щомъ е тъй, можешъ да се споразумѣешъ съ моитѣ хора и да дойдешъ съ мене въ Парижъ.

— Благодаря ви! — извика момчето съ възторгъ и взе да цѣлува рѫцѣтѣ на херцога.

Момчето заведоха въ Парижъ. Да го последваме тамъ и ний.

VI. Тенджеритѣ

Презъ нощьта на 18 октомври 1647 по площадьта на Пале Роялъ минаваше колата съ слугитѣ въ ливреи на орлеанския домъ. Тя отиваше къмъ дворцовитѣ врата, когато изведнажъ изъ нея се раздаде женски гласъ:

— По-полека, по-полека, да не претъпчете нѣкого, гледайте тукъ лежи нѣкой, — и една младичка, хубава глава се показа изъ прозореца на колата.

Кочиашътъ спрѣ конетѣ, а единъ отъ слугитѣ, съ свѣщь въ рѫка, взе да се огледва наоколо и, като видѣ спящето момче, бутна го съ кракъ.

— Ставай отъ пѫтя!

Момчето се събуди и скочи разтреперано отъ студъ.

Особата, която седѣше въ колата, бѣше херцогиня Монпансие, Ана Мария-Луиза Орлеанска. Жалкиятъ изгледъ на детето я трогна.

— Кой си и какво правишъ тукъ? — попита тя, като гледаше момчето и се чудѣше на нѣжното му лице, което тъй малко приличаше на грубитѣ му дрехи.

— Азъ спѣхъ.

— Мигаръ нѣмашъ кѫща, та спишъ по улицитѣ?

— За нещастие, не.

— Де сѫ родителитѣ ти и кои сѫ тѣ?

— Баща ми и майка ми измрѣха; азъ съмъ италиянецъ и дойдохъ тукъ отъ Флоренция съ херцогъ Гиза.

— А защо те е оставилъ на улицата?

— Не е той причината; херцогътъ и не знае за това, мене ме изпъди неговиятъ готвачъ, че съмъ игралъ съ тенджеритѣ му.

— Какъ си игралъ съ тенджеритѣ? — попита херцогинята засмѣна.

— Свирихъ съ тѣхъ.

— Свирилъ си съ тенджеритѣ!

— Да, и музиката излизаше отлична! Какво да правя, като нѣмаше на какво друго да свиря? Азъ ги избирахъ по голѣмина, нареждахъ ги и ги удряхъ съ прѫчица.

— Но обясни ми, моля те, защо те доведе херцогъ Гизъ отъ Флоренция?

— То е дълга история, а азъ тъй съмъ отпадналъ… че едва говоря.

— Ти си, може би, гладенъ?

— Много; цѣлъ день нищо не съмъ ялъ.

— Заведете туй момче въ двореца, — заповѣда херцогинята, — нахранете го, стоплете го и приспете, а утре ми го доведете съ чисти и нови дрехи.

Но на другия день се наченаха преговоритѣ съ испанския дворъ за брака на Филипа IV, краль испански, неотдавна овдовѣлъ, за херцогиня Монпансие, и намѣреното момче биде забравено.

Но, като се настани веднажъ въ двореца, Люли се мислѣше вече тамъ и бѣше назначенъ готвачъ.

VII. Мишелъ

— Ще дойде ли довечера у насъ Мишелъ? — питаше херцогиня Монпансие единъ велможа, който й се покланяше низко.

— Азъ го видѣхъ днесъ, и той се обеща да дойде непремѣнно до шесть часътъ.

— Но сега е вече седемь, — каза нервно херцогинята.

— Кой е този Мишелъ? — попита херцогъ Гизъ, който се приближи до разговарящитѣ се. — Идейки отъ Италия, все за него слушамъ да се говори.

— Чувалъ ли сте, какъ пѣе той?

— Не, — отговори херцогътъ, но въобразявамъ си…

— Вий не можете си въобрази, — прекѫсна го херцогинята — който не е чувалъ Мишеля, той нищо не знае! Азъ ще бѫда въ отчаяние, ако той не дойде.

— Той нѣма да се осмѣли да пренебрегне заповѣдьта на ваше височество…

— Вий го не знаете, тогава, — отново заговори херцогинята; — той е способенъ да иде съ първия, който го повика въ нѣкое кафене и ще забрави не само моята покана, но и кральтъ да би го поканилъ, все едно му е.

— Иде, иде! — извика младиятъ велможа, който гледаше, отъ угода къмъ херцогинята, изъ прозореца, очаквайки пѣвеца.

— Тогазъ, кажете ми по-скоро, преди да е дошълъ, кой е той? — питаше херцогинята сѫщия велможа: — азъ нищо не зная за него, освенъ това, че той пѣе възхитително.

— Мишель Ламбертъ се е родилъ въ Пуату, въ селцето Вивонъ, презъ 1610 г., — начена разказвачътъ. — Майка му, бедна жена, страстно обичала музиката и ходѣла по манастиритѣ. Синътъ наследилъ отъ нея любовьта къмъ музиката и взелъ да пѣе на клироса, скоро той се прославилъ съ своя чуденъ гласъ; хора идѣли да го слушатъ отдалечъ; придворниятъ капелмайсторъ, като го слушалъ веднажъ, поканилъ го тука: туй бѣше началото на неговото музикално поприще.

— Но защо не иде той! Вий, навѣрно, сте се излъгали.

— Не е чудно да е вече долу, дето го слушатъ слугитѣ; той увѣрява, че само простиятъ народъ умѣе да цени музиката и изказва одобрението си отъ душа, безъ да се стѣснява.

— Послушайте, какъвъ е тозъ шумъ? — попита херцогинята, като се ослушваше.

— Като че е звукъ на камбана!

— Нищо не може да се разбере!

— На какво свирятъ? То е нѣщо непознато!

— Чувате ли? Чувате ли? — попита пакъ херцогинята.

Тукъ се раздаде нѣкакъвъ пресипналъ гласъ:

— Тенджеритѣ ми! Готваче! Ти пакъ си взелъ моитѣ тенджери!

VIII. Готвачето

— Каква е тази работа! — каза херцогътъ, — азъ доведохъ отъ Флоренция едно момче, което готвачътъ ми изпѫдилъ, защото не се спогаждалъ; вземалъ му тенджеритѣ и свирѣлъ съ тѣхъ…

— Азъ намѣрихъ туй момче на улицата и заповѣдахъ да го прибератъ дома, — каза херцогинята, като си спомни изведнажъ за момчето и, като стана, тя тръгна по широката стълба, която водѣше долу.

Всички тръгнаха следъ нея и се спрѣха зачудени.

Долу, на стълбата, бѣха наредени много тенджери; готвачето съ бѣлъ калпакъ и съ тояжка въ рѫка бърже отиваше ту до тая, ту до оная, като ги удряше една следъ друга и само пѣеше нѣщо. Музиката бѣше сносна; слугитѣ бѣха го заобиколили и зачудено слушаха тая чудна музика.

Малко по-настрана седѣше ядосанъ готвачътъ, който викаше на момчето, като искаше да си вземе тенджеритѣ и като гледаше да се измъкне изъ рѫцетѣ на сухия човѣкъ, който го задържаше.

— Мълчи, ти ще имашъ време да се налюбувашъ на тенджеритѣ си, — говорѣше на готвача оня, който го държеше. — А сега послушай само каква музика!

— Не, нѣма да успѣя да имъ се налюбувамъ, защото е време да готвя вечерята, а моитѣ тенджери не сѫ барабани!

— Да имахъ цигулка, не би пипалъ твоитѣ тенджери, — извика Люли.

— Нима ти знаешъ да свиришъ на цигулка? — попита Мишель, този сѫщиятъ, който държеше готвача и когото чакаха всички.

— Не хубаво, но умѣя. Да видѣхъ Мишель Ламберта, бихъ го помолилъ…

— Какво би го помолилъ? Кажи, — азъ съмъ Мишель Ламбертъ! — Люли очуденъ го загледа.

— Вий? Вий сте Мишель Ламбертъ? Тогава ето що: азъ съмъ беденъ, та не мога ви моли да ми давате уроци, но позволете ми да ида понѣкога у васъ да ви слушамъ или гледамъ, какъ преподавате уроци! Давамъ ви дума, че ще бѫда миренъ и послушенъ.

— Да видимъ, — каза Ламбертъ; — вземи моята цигулка и покажи ни, какъ свиришъ.

Люли радостно взе цигулката и едва удари съ лѫка, Ламбертъ го загледа съ четири очи отъ очудване. Колкото повече той свирѣше, толкозъ повече се възхищаваше Ламбертъ. Люли бѣше въ възторгъ.

— Е, какъ? — попита той, като свърши.

Ламбертъ се спусна къмъ момчето и взе да го цѣлува.

— Чудесно! Прекрасно! — говорѣше той, — ти си създаденъ за музиката. Захвърли тия тенджери и… и дойди при мене! Азъ ще се погрижа за тебе, ще те изуча и ще ти отворя пѫтя. Ти ще идешъ далечъ!

И като го улови за рѫка, той искаше да го заведе при херцогинята, когато се обърна и видѣ, че тя съ цѣлия си дворъ стои на върха на стълбата.

— На туй момче мѣстото не е въ вашата кухня, херцогиньо, вий ще ми позволите да го взема съ себе си, и азъ ще се заловя да го направя великъ музикантъ.

— Вий можете да го направите музикантъ, — отговори херцогинята милостиво, — но азъ не желая да го пусна другаде; вий му давайте уроци, за които азъ ще плащамъ, а той ще живѣе у мене. Хайде, Люли, снеми си калпака и престилката и се облѣчи съ по-прилични дрехи.

Следъ половинъ година Люли бѣше вече начело на дванадесеть музиканта, които свирѣха подъ негово управление собственитѣ му съчинения; туй тъй се понрави на краль Людовика XIV, че той помоли херцогинята да му отстѫпи малкия музикантъ.

Музикантътъ Люли участвуваше въ всичкитѣ блестящи придворни праздници; съчиняваше музикални кѫсове за разнитѣ тържества и пишеше балети, въ които понѣкога вземаше участие и самъ кральтъ.

Кральтъ го прогласи академикъ на музиката.

Люли се рани по невнимание отъ жезъла, съ който обикновено управлява капелмайсторътъ, и поради това въ 1687 година умрѣ, като остави следъ себе си вдовица, която му вдигна паметникъ съ латинския надписъ:

„Отдавна, о смърть, те наричатъ слѣпа, но, като взе и Люли, ти доказа, че си и глуха!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.